בית משפט השלום בתל אביב - יפו	
		
ת"א 106327-01 יערי נ' הכשרת היישוב חב' לביטוח בע"מ ואח' 

	
בפני 	כב' השופט  צבי כספי

תובעים	
רות יערי	

נגד

נתבעת	
הכשרת היישוב חברה לביטוח בע"מ

פסק דין	
התובעת, ילידת שנת 1934 [ עדותה, עמ' 43 לפרוטוקול שורה 4 ], אחות במקצועה וגמלאית שהייתה מועסקת בחצי משרה בעירית תל אביב [ סעיף 2 לתצהיר עדותה בחקירה ראשית ] ובן זוגה, שגם ייצג אותה בהליכים אלה, נרשמו לטיול שאורגן על ידי האגודה לרפואה ומשפט [ להלן: "האגודה" ] בחודש אוגוסט 2000  [ להלן: "הטיול ]".
אין חולק על כך שהטיול אורגן ובוצע בפועל על ידי החברה הגיאוגרפית לטיולים בע"מ [ להלן: "החברה" ], אשר הייתה  הנתבעת המקורית בתביעה יחד עם חברה בשם עולמות בע"מ, שמקומה באירועים לא הובהר ואינו רלבנטי.
החברה מצויה בפירוק, או אולי כבר פורקה, ואת מקומה תפסה מבטחת החברה, היא הנתבעת הנוכחית: הכשרת הישוב, חברה לביטוח בע"מ.
ככל שקיימת אחריות של החברה לאירועים נשוא התביעה ו/או לתוצאותיהם, לא נטען דבר באשר לאחריותה של האגודה ואין היא צד להליכים.
במרכז הטיול, לפחות כסיבה להתארגנות לקראתו, עמד קונגרס כלשהו בן שלשה ימים, הקשור עם האגודה והתקיים בהלסינקי בפינלנד, שלאחריו היו משתתפי הטיול אמורים להמשיך ב 7 ימי טיול בסט. פטרבורג ובמוסקבה.
אין חולק על תכנית הטיול, אשר צורפה כנספח "2" לכתב  התביעה המתוקן, לתיק מוצגי הנתבעת ולתצהירי עדיה: הגב' חנה ש' [ להלן: "חנה" ], נספח א' לתצהירה והמדריך מטעם החברה, אשר ליווה את הטיול ד"ר [ היום פרופ' - ראה עמ' 115 לפרוטוקול שורות 19 - 21 ] יורי פינס  [ להלן: "יורי" ], ראה נספח א' לתצהירו.
למרות האמור לעיל, נראה שאין תכנית הטיול הנ"ל התכנית הנכונה במלוא מובן המילה שכן לפיה הגעת הקבוצה לקונגרס בהלסינקי הייתה אמורה להיות לפני המסע בין מוסקבה וסט. פטרבורג והביקור בערים אלה היה אמור להתחיל במוסקבה, בעוד שמקובל על הכול כי בפועל החל הטיול בקונגרס והמשכו בסט. פטרבורג ומוסקבה  [ ראה, בין היתר, עדות הנתבעת בעמ' 43 שורות 12 עד 15 ]; לא נטען דבר בעניין אי התאמה זו.
בן זוגה ביטל את השתתפותו בטיול מסיבה זו או אחרת, והתובעת נסעה לבדה, יחד עם שאר חברי הקבוצה.
לאור  ביטול השתתפותו בטיול, בקשה התובעת ללון בחדר יחיד במהלך הלינות בבתי המלון בטיול, כפי שניתן לעשות תמורת תשלום, במקום לינה בחדרים זוגיים, וגם שלמה עבור כך סכום של -.510 $, ראה נספח א' לתצהירה ואין חולק על כך  שבמהלך הטיול לנה התובעת בבתי המלון בחדרי יחיד.
עניינה של התביעה הוא באירועים שקרו ברכבת הלילה שהסיעה את משתתפי הטיול מסט. פטרבורג למוסקבה.
למעשה, גם על האירועים הנ"ל אין מחלוקת עובדתית בין הצדדים.
בעת חלוקת תאי השינה ברכבת, נאמר לתובעת על ידי יורי כי הואיל והיא  נוסעת לבדה ותאי השינה הם זוגיים, תאלץ התובעת לחלוק עימו תא שינה.
כאן המקום לערוך "הפסקה מתודית" בתיאור הדברים ולהבהיר מספר  עניינים הקשורים בנסיעה ברכבת.
לטענת הנתבעת, היה ידוע לכל משתתפי הטיול כי ברכבת הלילה, לא ניתן יהיה לספק תאים יחידים.
לעניין זה נסמכת הנתבעת על שניים: האחד, טופס של תנאים כללים המציין דבר זה במפורש.
ביסוס ראשון זה אינו ראוי להיות נדון; לא זו בלבד שהתנאי האמור אינו כלול בתכנית הטיול אלא בעמוד האחרון של חוברת עבת כרס המכילה את פרוט  כלל טיולי החברה לכל מקום בעולם, אלא שגם לא הוכח שהתנאים אלה נקראו על ידי מאן דהו ממשתפי הטיול וגם לא הובהר מעמדה החוזי המחייב של החוברת הנ"ל.
טענה שנייה, רצינית יותר, שדינה גם להתקבל,  הוא שהדברים נמסרו לכל משתתפי הטיול בפגישה שאורגה על ידי החברה לכלל המשתתפים בטרם היציאה לטיול, לאחר ההרשמה [ סעיף 10 וכן גם סעיף 11 לתצהירה של חנה ועדותה בעמ' 101 שורה 23 עד עמ' 102 שורה 6 ].
אמת נכון הוא שחנה ועובדת אחרת של החברה, הגב' נורית דובדבני, מעבירות בעדותן אחת לשנייה את התפקיד למסור את תנאי הטיול לנרשמים לו וכך ייתכן שעובר לאותה פגישה אולי לא נמסר דבר לתובעת, אולם לפחות לעניין דבריה של חנה בפגישה היא נתמכת בעדותה של עדת התובעת, אחת ממשתתפות הטיול, הגב' בלהה אמבר [ עמ' 37 לפרוטוקול שורות 11 עד 25 ] המאשרת כי הנושא נמסר למשתתפים והובהר [ דברים אלה עומדים בניגוד לעדות התובעת; ראה: עמ' 45 שורה 15 עד עמ' 46 שורה 9 ].
 בכל מקרה, בין שידעו  המשתתפים על  שינה זוגית ברכבת ובין אם לאו, אין הדבר משנה, לגישתי, את תוצאות פסק זה או הנמקתו.
עניין נוסף שעלה לדיון, לצורך או שלא לצורך, הוא התחייבות החברה שהרכבת תהיה רכבת  של "מחלקה ראשונה", התחייבות שאין חולקים עליה; ממשתתפי הטיול, קרי אלה שמסרו עדות בפני: התובעת, גב' אמבר ועו"ד נתן כץ מותחים ביקורת רבה על תנאי הנסיעה והשירותים  של הרכבת [ לדוגמא: סעיף 6 לתצהירו של עו"ד כץ ].
לבד מכך שאין לדברים אלה משמעות מעשית לעניין האירועים, אלא, אולי, כסיפור רקע בנוגע למלוי התחייבויות החברה, לא נראה לי שהחברה לא עמדה בהתחייבותה הנ"ל, מכל מקום לא הוכח דבר בעניין זה.
איש מגורמי התובעת לא מסר עדות על תנאי הרכבות השונות ברוסיה של שנת 2000    [ מכתב שצורף לסיכומי טענות התובעת אינו ראוי להתייחסות ].
השאלה מה התנאים של מחלקה ראשונה לעומת תנאים ממחלקה שנייה, כמו הגדרות של בתי מלון או סידורי תיירות אחרים משתנים מארץ לארץ.
לא הרי מחלקה ראשונה ברכבת בסין כתנאי מחלקה שנייה ברכבת מפריס לבריסל ולא דומה מלון שלשה כוכבים בלאס ווגאס למלון שלשה כוכבים בבנגקוק או במוסקבה.
כאמור לעיל, בטרם עליה לרכבת הלילה בסט. פטרבורג, נמסר לתובעת על מגוריה המשותפים המיועדים עם יורי.
מקובלת עלי טענת התובעת שהודעה זו הפתיעה אותה  במאוד מאוד וגרמה לה אי נעימות רבה ביותר [ סעיפים 6 עד 9 לתצהיר התובעת ].
ברור שלא ניתן לצפות מאישה נשואה, בת גילה של הנתבעת, שתצטרף לחדרו של גבר זר במהלך הטיול הקבוצתי ועצם ההצעה הפומבית היה בה כדי פגיעה של ממש ברגשותיה.
היטיב לתאר את הדברים עו"ד  כץ בחקירתו הנגדית, שם אמר באנדרסטייטמנט [ עמ' 30 לפרוטוקול שורות 18, 19 ]:
"...וכמו שאני אומר לך, הרימו גבות כל מיני אנשים, ואני בתוכם... "; ודברים אלה נאמרים על ידי ידיד משפחת יערי [ עמ' 28 לפרוטוקול שורה 24 ] , שגם הוא "הרים גבות".
בעניין זה רואה אני הפרה ברורה של ההסכם בין התובעת לחברה; גם אם מקובל עלי שהיה על התובעת לדעת, ואולי ידעה בפועל, על כך שברכבת הלילה היא תישן בתא זוגי, היא לא הייתה יכולה לצפות לכך שהיא תידרש לישון עם אדם זר, בוודאי לא גבר זר, אפילו הוא מדריך הטיול.
איני צריך להידרש לשאלה האם ברכבות ברוסיה לא ניתן היה לרכוש תא זוגי לשימוש יחיד וכי גורמי הרככת היו יכולים לצרף לתא אדם זר, למרות ששולם על התא כולו, שאלה שעמדה במרכז החקירות הנגדיות של העדים השונים.
עובדה שהיא שדבר ממין זה לא נאמר בשום מקרה, גם לא באותה פגישה, ולא נראה סביר בעיני שניתן היה לקבל זאת כמובן מאליו.
דומני שכל "טרדן מתערב" שהיה שואל האם ן משמעות הלינה בתאי רכבת זוגיים פרושה הוא שניתן להכניס אישה לתאו של גבר זר, ללא הסכמתה, כחלק מתנאי המסע, היה זוכה לתשובה שלילית מוחלטת.
 [ על משמעותו של מבחן "הטרדן המתערב" ראה (בין היתר): ע"א 131/71 דוד בנמאיור נ. תיאטרון קומדיה ואח', פד"י כה2 עמ' 744; ע"א 597/72 יגאל בן שחר נ. יוסף מחלב, פד"י כז2 עמ' 449 ].
שאלת דבר קיומו של תנאי מכללא בדין הישראלי, שלעניינו קוראים אנו לעזרתו של "הטרדן המתערב", לאחר חקיקת חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג - 1973 ראויה להרחבה או לסוג של הבהרה.     
מקובל הוא שמאז חקיקת החוק הנ"ל, אין דין החוזים מכיר ב"תנאים מכללא" או לפחות אין קוראים להם כך [ ראה, ג . שלו, "דיני חוזים" מה' 2 עמ' 296 - 297; וכן דברי כב' השופט ח. כהן בפסק הדין ע"א 627/78 ויצמן נ. אברמזון ואח', פד"י לג3 עמ' 295 בעמ' 298 כפי הבאתם בפסק דינו של כב' השופט ברק בפסק הדין 4628/93 מדינת ישראל נ. אפרופים שיכון ויזום (1991) בע"מ, פד"י מט2 עמ' 265 בעמ' 328 (להלן: "פס"ד אפרופים") ].
מאידך, מקובל הוא שביטול המוסד הנ"ל של "תנאי מכללא" לא ביטל את האפשרות להסיק תניות משתמעות או מוסקות [ ג.שלו, שם, בעמ' הנ"ל ]; המחברת הנ"ל בקובעה כאמור, מסתייגת מהאפשרות ליצור את התנאים הנ"ל באמצעות המנגנונים הקבועים בסעיפים 25, 26 ו 39 לחוק החוזים, אך, אינה מוצאת, בכל הכבוד, מקום אחר לעגן בו את קביעתה העקרונית בדבר האפשרות להסיק קיומן של תניות משתמעות ובכך סתמה ולא פרשה.
נראה לעומת זאת, שפסיקת בית המשפט העליון אמצה את סעיף 39 לחוק החוזים כמקור לאותן "תניות מכללא" הנדרשות לפרשנות או השלמת החוזה, מקום שיש צורך בהן, בין אם הן נקראות כך ובין אם לאו [ "פס"ד אפרופים" הנ"ל בעמ' 328 פיסקה 36 וראה גם רע"א 8256/99 פלונית נ. היועץ המשפטי לממשלה, פד"י נח2 עמ' 213 בעמ' 231 ].
בעניין זה, חלה התפתחות נוספת; מבלי משים, בלא התייחסות לשאלות הנ"ל, החזיר בית המשפט העליון את מוסד התנאי מכללא לדין, כדבר מובן מאליו בין שהוא בגדר דוקטרינת תום הלב, ובין מכך שלא עזב את שיטת המשפט הישראלי מעולם  [ ראה:  בג"צ 1800/07 לשכת עורכי הדין נ. נציבות שירות המדינה, פורסם באתר "נבו"; ע"א 136/92 בייניש - עדיאל - עורכי דין ואח' נ. דניה סיבוס חברה לבנין בע"מ, פד"י מז5 עמ' 114; רע"א 1053/10 עו"ד אביחי ורדי נ. אבי זלצמן, פורסם באתר    "נבו" ].
מכל האמור לעיל, מקובל עלי על כן שהקביעה שעל התובעת לבלות את לילה ברכבת בתא בחברתו של יורי, הייתה  הפרה של ההסכם בין הצדדים.
לא למותר לציין שיורי מאשר כי החברה אינה מודיעה, אולי משום שאינה מעוניינת להודיע, למטיילים על כך שקיימת אפשרות שיצטרכו ללון ברכבת הלילה בחברת אנשים זרים, לרבות המדריך וזאת למעשה עד רגעי הכניסה לרכבת [ עדות יורי בעמ' 127 לפרוטוקול שורות 25 עד  סוף העמוד ולאחריו ].
גם אישיותו של יורי שהיא, בלשון המעטה, "מעניינת" יש לה תפקיד בעניין.
יורי רואה עצמו כדמות שמעל ומעבר לקבוצה אותה הנחה, ולמעשה מתנהג אליהם בבוז, תוך שהוא מזלזל ברמתם האינטלקטואלית [ ולהזכיר, מדובר בד"כ באקדמאים ממקצועות הרפואה, הפרה רפואיים והמשפט ] ומעיד על עצמו שהוא לא היה המדריך המתאים לקבוצה כה עלובה בעיניו [ ראה דבריו של יורי בעמ' 119 לפרוטוקול שורות 20 עד 27, עמ' 120 שורות 9 עד 12 ועמ' 129 שורות 20 עד 25 ]; די בדברים אלה של יורי כדי להצביע על הפרת ההסכם בידי החברה מכך שהקצתה לתובעת וחבריה מדריך שאינו מתאים, בין משום שהוא טוב מידי בשבילם, לדעתו, ובין משום שאין הוא ראוי להיות מדריך ומלווה טיולים כלל ועיקר, לטעמי.
טעמי עמי לא רק מיחסו המזלזל  של יורי כלפי המטיילים אלא  גם מכך שלא מצא לנכון להיות היוזם במציאת פתרון שינה לתובעת, לרבות הפתרון המתבקש לפיו היא תישן בתאו לבדה והוא זה שיחפש מקום בתא אחר במיטת קומתיים או כל פתרון אחר [ לדוגמא, מבלי להיות מדריך טיולים, יכול אני לשער שברצון היה נענה אחד הגברים להצטרף לתאו של יורי כך שהתובעת תישן בתא עם אשתו, אם היה מודע למצוקת התובעת ויורי היה מסביר את העניין; ראה עדותו בעמ' 130 לפרוטוקול שורה 11 ועד לסוף הפרוטוקול ].
מכאן ואילך מסתבכים הדברים, הן בפועל והן בדרך ניהול הדברים על ידי כל הגורמים המעורבים.
התובעת הודיעה ליורי שאין בדעתה להתגורר עימו בתא אחד ומצאה לה "סידור שינה" בעצמה, מכך שקבלה הסכמתן של שתיים חברותיה, ביניהן הגב' אמבר, לכך שהיא תסתפח לתאן המשותף אשר כלל, כמו כל התאים, שתי מיטות קומתיים, ותישן באחת המיטות העליונות וכך היה [ סעיפים 8, 9 לתצהיר התובעת, סעיפים 4, 5 לתצהיר הגב' אמבר ].
למחרת בבוקר, בעת ירידת התובעת מהמיטה בתאה, החליקה על גבי הסולם שבין שתי המיטות, ונחבלה בחזה חבלה קשה ומכאיבה שהכאיבה לה גם לאחר מספר ימים וייתכן שגם לאחר מכן [ ראה תעודה רפואית מוצג במ/1 וכן חוות דעתו של מומחה, אורטופד מטעמה של התובעת, פרופ' יוסיפוביץ'; ראה סעיף 7 לתצהיר גב' אמבר, סעיפים 11 עד 13 לתצהיר התובעת ].
מכאן פעלו הצדדים באופן שיש בו כדי להסביר את ריבוי ההתדיינויות בישראל וטיבן.
החברה התכחשה לכל חבות מצדה כלפי התובעת ולא הייתה מוכנה לתת  דעתה לכל פיצוי שהוא.
התובעת אשר נפגעה קשות בידי החברה, הן מצורת ההתייחסות המעליבה והפוגענית של החברה המתוארת לעיל שכתולדה עובדתית הביאה לפגיעה הגופנית בתובעת ומכאוביה, נפגעה שנית מיחסה של החברה והגישה תביעה זו לפיצויים, שלאחר תיקונה כללה גם טענה בדבר נכות שנגרמה לתובעת, בשיעור של 30% עקב בקע בסרעפת שהוא כביכול תולדה של הפגיעה שנפגעה התובעת בנפילתה מסולם המיטה בת שתי הקומות ברכבת, בכך תומך לפחות לכאורה פרופ' יעקב רטן שמסר חוות דעת מתאימה מטעמה של התובעת.
באופן זה הפך מקרה, בלתי נעים אמנם, באשמה של החברה, אך שאינו ראוי ליותר מאשר פיצוי בגין "עגמת נפש" ולדיון, במקרה של הגשת תביעה, במסגרת בית המשפט לתביעות קטנות, להיות נושא לתביעת פיצוים בשל נזקי גוף שאינה אלא תביעת סרק ואשר הביאה להשקעה גדולה של זמן ומשאבים לריק.
אילו הייתי צריך לכך, הייתי מוצא מקום לקביעה עובדתית/רפואית שאין כל קשר סיבתי עובדתי בין נכותה הנטענת של התובעת בגין הבקע הסרעפתי ממנו היא סובלת ובין החבלה שנחבלה בה ברדתה ממיטת הקומתיים. איני רואה צורך בכך הואיל ובדין מציין ב"כ הנתבעת בסיכומי טענותיו כי החלקתה של התובעת על שלב הסולם    [ ויוזכר, סולם קטן המחבר בין שתי מיטות, כמקובל בעשרות אם לא מאות אלפי אכסניות, רכבות וכו' ברחבי העולם ] אינה תולדה של סכנה נסתרת אלא היא תופעה העשויה לקרות במהלך הרגיל והתקין של החיים כסכנות הקיום היומיומי [ סעיף 4 לסיכומי טענות הנתבעת; ראה: ע"א 145/80 ועקנין נ. מועצה מקומית בית שמש, פד"י לז1 עמ' 113 בעמ' 147; ע"א 417/86 מלון רמדה שלום בע"מ נ. אליהו אמסלם, פד"י לח1 עמ' 72 בעמ' 76; ע"א 371/90 חמוד סובחי נ. רכבת ישראל  בע"מ, פד"י מז3 עמ' 345 בעמ' 350 ].
כאן המקום להכיר כי אמנם התובעת מבקשת פיצוי על נזקי גוף, אך אין מדובר במקרה זה בתביעה בגין רשלנות במסגרת דיני הנזיקין אלא במצב  דברים שהוא פחות  לתובעת בהיבט המשפטי, היינו התובענה היא  תביעת פיצוי בגין הפרת ההסכם שבינה לבין החברה, אשר הביאה לנזק, כטענתה.
דומני שאין צורך להכביר מילים על כך שהנזק הנטען אינו נופל בגדר  נזק בר פיצוי כפי הקבוע בסעיף 10 לחוק החוזים (תרופות  בשל הפרת חוזה), תש"ל - 1970 לפי "... הנפגע זכאי לפיצויים בעד הנזק שנגרם לו עקב ההפרה ותוצאותיה ושהמפר ראה אותו או שהיה עליו לראותו מראש, בעת כריתת החוזה, כתוצאה מסתברת של ההפרה".
לא ניתן לקבוע, לטעמי, שהמפר, קרי החברה, הייתה יכולה לצפות או צריכה הייתה לצפות כי עקב הפרת החוזה, קרי מתן תא זוגי מתאים לתובעת, תגרם לתובעת חבלה חמורה, אשר תביא, לפחות לגרסתה, לכדי בקע סרעפתי [ ראה: ע"א 8556/96 רוני לוביאניקר ואח' נ. שר האוצר ואח' פד"י נו5 עמ' 289; ע"א 7085/98 סריגי ציביאק בע"מ  (בפירוק) ואח' נ. בנק דיסקונט בע"מ פד"י נו6 עמ' 493 ].
סוף דבר הוא שדין התביעה להדחות, למעט פיצוי המגיע לתובעת על הפרת ההסכם בגין נזק לא ממוני, היינו עגמת הנפש  שנגרמה לה מהתנהגות התובעת ויורי בהפרת ההסכם שבינה לבין התובעת כאמור לעיל.
לא מצאתי לנכון לחייב את הנתבעת בתשלום הוצאות המומחים הרפואיים, כפי אזהרתי אותה ביום 11.4.07, בגין התנגדותה למינוי מומחים רפואיים מוסכמים הואיל ובסופו של יום לא היה מקום למינוי כל שהוא בהיות התביעה בגין נזקי הגוף של התובעת תביעת  סרק, עם כל ההבנה לכאב ולסבל שסבלה עקב החבלה שנחבלה ועקב הבקע ממנו היא סובלת.
את סכום הפיצוי המגיע לתובעת בגין כך אני מעריך לכדי הסך של   -.15,000 ש"ח נכון ליום פסיקת הדין.
כל צד יישא  בהוצאותיו.
ניתן היום,  ו' חשון תשע"א, 14 אוקטובר 2010, בהעדר הצדדים.